Za oknem cosi je, než uslyšíš
Bojím se, že mě polkne růžové světlo a Ty
nepřijdeš. Budu čekat schoulená, nahá a
stará, za oknem padne rána, ale tvé kroky
to nebudou, které prorazí západku vrat,
zdvihnou mé tělo a zakřičí.
Bojím se, že divá zahrada pohltí mé srdce,
bude ho žrát celý rok, vysuší na plátky lásku
a zalepí díry vlastního plotu, nemilosrdně,
ale s užitkem. Nebudeš se ptát, která ruka
podpírala hlavu, kudy jsi nosil vodu tvorům
na dně mého břicha.
Bojím se, že neuslyším zpívat svého syna,
ukrytá v jeho náručí, prach kostí, který
nepoznáš, než padne na temena hlav. Pak
vzhlédne a zapomene, jako každý na tisíce
stop, slova na zápraží napjatá, jen pohladit
jako kocoura.
Kdybych uměla lhát, napsala bych ti báseň,
sedla si do klína a plakala, že jsem tě poznala.
Přečteno 71x
Tipy 21
Poslední tipující: Jan Kacíř, Fialový metal, IronDodo, Marťas9, cappuccinogirl, Emani, Psavec, zase já, Anfádis, jort1, ...
![ikonka](/img/icon_comment.png)
Komentáře (2)
![ikonka](/img/icon_user.png)
Komentujících (2)